(untitled) (ג’מאעה: כתב עת בינתחומי לחקר המזרח התיכון, 2012)
בשנת 1906 עלה בן־גוריון לארץ ישראל מרוסיה מולדתו. בעשור שאחר כך הוא האמין בכל לבו שהישועה לציונות תבוא מהאימפריה העוסמאנית. למרות חולשתה, לא היה לו ספק שהאימפריה תשרוד. מאז מהפכת ’התורכים הצעירים’ האמין בן־גוריון ביעדים הדמוקרטיים שראשי המשטר החדש הכריזו עליהם, ולא היה לו ספק שהם יועילו, בסופו של דבר, גם ליעדים הציוניים. אמונתו היוקדת באימפריה העוסמאנית, בעתידה הבטוח ובהשתלבות הציונות בתוכה לא התפוגגה אל מול המציאות הצבאית והמדינית שנוצרה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוא לא צפה את מות האימפריה הגדולה ששלטה באזור ארבע מאות שנים רצופות! לנוכח הבנתו את המציאות בשנים הבאות, בולטת טעותו הדרמטית של בן־גוריון בהבנת ההתפתחויות הבין־לאומיות בכל הקשור לעתידה של האימפריה העוסמאנית. לא קשה להבין כיצד הלך כסומא אחרי האמונה התמימה בדבר יכולתם של העוסמאנים לשרוד ואף לנצח במלחמה, גם כאשר כבר היה ברור לכול שהם בדרכם תהומה. הפירוש היחיד המתקבל על הדעת הוא שהוא לא היה יכול להאמין שתסריט מעין זה יכול להתרחש. מאמר זה שואף להבהיר שגם איש שנחשב גדול בדורו טעה ושאחת מטעויותיו הייתה בחיזוי המציאות.