(untitled) (ג’מאעה: כתב עת בינתחומי לחקר המזרח התיכון, 2017)
בעת האחרונה הולכת וגוברת נטייתם של אנתרופולוגים העוסקים בלימודים פוסט־קולוניאליים לאמץ פרספקטיבה מחקרית היסטורית, ובעקבות זאת הם משתמשים יותר ויותר בארכיונים. ואולם, שימוש זה מוסיף להתמקד בניסיונות ל’דליית’ מידע ולא בקריאה אתנוגרפית של הארכיון. כך, אנתרופולוגים מוסיפים להסתמך על מסמכים — הסתמכות לא שיטתית — כדי לאשש המצאות קולוניאליות, כמו פרקטיקות מסוימות, או כדי להדגיש טענות תרבותיות למיניהן. ואולם, מחקר מסוג זה מתמקד בכריית תוכנם של מסמכים שמקורם בוועדות ממשלתיות, דיווחים ושאר חומרים ארכיוניים, ורק לעתים נדירות הוא מקדיש תשומת לב למיקומם בארכיון ולצורתם הייחודית של החומרים האלה. על החוקרים לשנות את תפיסתם ולבחון ארכיונים לא רק בהיותם מקורות מידע, אלא גם בהיותם מושאי מחקר בפני עצמם. באמצעות חומרי ארכיון קולוניאליים מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, מאמר זה מבקש לטעון כי על חוקרים לבחון ארכיונים לא בהיותם אתרים שהם מאגרי ידע, אלא אתרים המייצרים ידע, מונומנטים של המדינה, וגם בהיותם זירות שבהן נעשית אתנוגרפיה של המדינה. שינויי תפיסה כאלה מחייבים לבחון לעומק את היותם של ארכיונים סוכנים תרבותיים של ייצור ’עובדות’, של ייצור מערכות טקסונומיות בתהליכי התהוות ושל מרות המדינה. ההבנה מה מרכיב את הארכיון, איזו צורה הוא לובש ומה מסמנות (ומשקפות) מערכות המיון והאפיסטמולוגיה הפועלות בו בזמן נתון, מאפשרת לבחון מרכיבים מהותיים של פוליטיקה קולוניאלית וסמכות מדינתית. כפי שיוצג במאמר זה, הארכיון היה הטכנולוגיה העילית של המדינה האימפריאלית בשלהי המאה התשע־עשרה, ושימש מרחב לאגירתן של אמונות מקודדות ששיקפו את והעידו על ההקשרים בין סודיות, חוק וכוח.